Du må bare glemme det hele og leve livet.
Leve livet? Jeg vil netop gerne fortsætte med at leve livet.
Ja, men jeg mener fuldt ud,. Hvor lang tid du end har igen.
Du kan tage ud og opleve noget, gøre en opfindelse -
- eller bare læse "Forbrydelse og straf".
Du kan også spise pandekager, til du revner.
Hvad er der med dig? Jeg vil ikke spise pandekager, jeg vil leve.
Hvem i alverden ville vælge pandekager frem for livet?
Hvis du tænker efter, vil du nå frem til, -
- at svaret helt kommer an på livets beskaffenhed...
... og pandekagernes kvalitet.
Du forstår mig ikke.
Jo, det gør jeg.
Men det handler ikke om filosofi eller litteraturteori for mig.
- Det er mit liv. - Nemlig.
Så gør det til det liv, du altid har ønsket dig.
Vil du have en eller to?
Bare en. Nej, to.
Her er så dit værelse, Jeg kalder det Dvalekabine 2.
- Tak, Dave. - Helt i orden.
Det bliver hyggeligt at have dig boende.
- Hvor længe bliver du? -Vides ikke.
Må jeg stille et noget abstrakt og aldeles hypotetisk spørgsmål?
Hvis du vidste, at du skulle dø -
- inden for nærmeste fremtid, hvad ville du så gøre?
Det ved jeg ikke.
- Er jeg verdens rigeste mand? - Nej, du er dig.
Har jeg superkræfter?
- Nej, du er dig. - Det ved jeg.
Men har jeg superkræfter?
- Hvorfor skulle du have det? - Du sagde, det var hypotetisk.
Okay, du er god til matematik.
Det er ikke nogen superkraft.
Du er god til matematik og usynlig, og du ved, du skal dø.
- Jeg ville tage på Space Camp. - Space Camp?
I Alabama. Det er der, hvor børn kan lære at blive astronauter.
Det har jeg brændt efter, siden jeg var ni år.
- Du er usynlig og vil på Space Camp? - Det var dig, der valgte usynlig.
Er du ikke for gammel til Space Camp?
Man er aldrig for gammel til Space Camp.
Space Camp.
122 guitarer.
732 strenge.
257 pickups.
189 volumenknapper.
Her stod Harold ansigt til ansigt med sin ældste drøm.
Og han gjorde ikke meget andet end at stå.
Det var ikke nok at finde en guitar.
Det gjaldt om at finde en. der sagde noget om Harold.
Men den her sagde:
"Når jeg kommer hjem til Georgia. skal tøsen få kærligheden at føle."
Den her sagde noget i retning af: "Ja, mine bukser er af spandex."
"Jeg er meget følsom og kan overhovedet ikke spille guitar."
"Jeg kompenserer for noget. Gæt, hvad det er."
Og så fik Harold øje på den.
En slidt og mishandlet havskumsgrøn Fender, der stirrede på ham.
Dens tilstand til trods talte den med overbevisning og stil.
Den så Harold lige i øjnene og sagde ligeud:
"Jeg rocker!"
Værsgo.
Skudt i et bandeopgør? Harold er ikke med i en bande.
Manden i tweed?
Fejler ikke noget. Han nyder bare at se på syge mennesker.
- Og det siger du nedladende? - Det her fungerer ikke.
Jeg aner ikke, hvorfor vi er her.
- Jeg trængte til visuelle stimuli. - På et museum.
- Jeg skal bruge de dødssyge. - Det er dig, der er syg.
Problemet er, at folk her kun er hårdt sårede.
Undskyld... Hvor ligger de døende?
Folk her er syge eller sårede, og det er jo helt vidunderligt.
Men de får det uheldigvis bedre.
Kan man få lov at se dem, der aldrig vil få det bedre?
Jeg vil om muligt gerne se dem, der med sikkerhed vil kradse af.
Sig mig, lider De af noget?
Kun skriveblokade.
For hvert et akavet anslag blev Harold Crick mere afklaret med, -
- hvem han var, hvad han ville, og hvorfor han levede.
Han spiste ikke længere alene.
Han talte ikke længere tandbørstestrøg.
Han gik ikke længere med slips -
- og gik derfor ikke længere op i. hvor lang tid de tog at binde.
Han talte ikke længere sine skridt på vejen til busstoppestedet.
I stedet gjorde Harold det. der førhen gjorde ham stiv af skræk.
Det, han var gået glip af fra mandag til fredag i årevis.
Det. som utallige nådesløse rocknumre opfordrede ham til:
Harold Crick levede livet.
Men selvom han genfandt gnisten og håbet i sit liv -
- og reddede sig et par fæle vabler. var Harolds rejse stadig ufuldendt.
Og armbåndsuret ville ikke lade flere muligheder gå ham forbi.
Frøken Pascal...
Hr. Crick?
Jeg er glad for, jeg fik fat i Dem.
Hvorfor?
Jeg ville give Dem dem her.
- Er det rigtigt? - Ja.
De kan ikke tage imod gaver, men De må godt give dem?
Det virker lidt inkonsekvent, gør det ikke?
- Meget inkonsekvent, jo. - Hør her. Lad mig købe dem.
Jeg vil gerne købe dem. Hvad er det?
Mel.
Jeg har rent mel i poserne.
Og dem har De båret helt herhen?
Jeg har opført mig underligt, og det ved jeg godt.
Og jeg vil have Dem.
Der er så mange påvirkninger i mit liv, -
- der helt konkret fortæller mig, at jeg skulle give Dem poserne her.
Men jeg gør det, fordi jeg vil have Dem.
De vil have mig?
Noget så eftertrykkeligt.
Findes der ikke en ganske utvetydig og velkendt regel -
- om socialt samkvem?
Mellem revisor og erhvervsdrivende? Jo, men jeg er ligeglad.
- Hvorfor? - Fordi jeg vil have Dem.
Har De noget imod at bære poserne lidt længere?
- Har De lavet et diagram? - Nej, jeg har lært det udenad.
Den blå er bygmel.
- Hvad er det der? - Den orange?
- Det har jeg glemt. - Så er vi her.
Vil De med op?
Op til Dem?
Det kunne jeg vel godt.
Var det ikke det, der var formålet med det rene mel og alt det?
Jeg havde faktisk ikke tænkt længere end "jeg vil have Dem''.
Hør her, hr. Crick.
Jeg tror, jeg kan lide Dem.
Og før jeg gør noget overilet, -
- vil jeg gerne være sikker.
Jeg vil gerne have, De går med op.
Det ville være mig en ære.
Fint.
Han var helt gak. Han forsøgte at trække leje morderen fra i skat.
Smagte det godt?
- Tak for mad. - Velbekomme.
Jeg sætter dem bare ud i vasken. Sæt Dem i sofaen.
Spiller De guitar?
Ganske forfærdeligt. Jeg fik den i bytte for en bryllupskage.
Skal jeg så også beskattes af den?
Nej, jeg udelader den af min rapport.
- Spiller De? - Jeg kan kun én sang.
- Så spil den. - Jeg kan den ikke ret godt.
- Jeg lover, jeg ikke griner. - Måske en anden gang.
Frøken Pascal, jeg...
Jeg ved det godt. Jeg vil også have dig.
Harolds liv var fuldt af storslåede og verdslige øjeblikke.
Men for Harold skilte ingen af disse øjeblikke sig ud.
Bortset fra dette.
Da Ana sukkede sagte og puttede sig ind til ham, -
- vidste Harold, at dette var et af de storslåede øjeblikke.
Han vidste, at hun var ved at blive forelsket i ham.
Professor Hilbert, det er en komedie! En komedie.
Kvinden, der hader mig... Ana Pascal.
I går aftes...
Hun er ved at blive forelsket i mig.
Det er som et mirakel. Stemmen bekræftede det i nat.
Det er jo vidunderligt, selvom det gør min liste overflødig.
Hvilken liste?
Syv nulevende forfattere, der kunne stå bag din historie, -
- set ud fra de kriterier, vi fastlagde.
Hvis forfatteren lever, står hun på listen.
Men pyt med den. Nu skal du jo leve lykkeligt til dine dages ende.
Det er Karen Eiffel. En af mine yndlingsforfattere.
Skriver de smukkeste tragedier. Nå, du skal få en kopi af listen, -
- bare for tilfældets skyld, "Sociopatisk forfatter."
- De skal have tak for hjælpen. - Det var så lidt.
Du må sige til. hvis du hører stemmen igen.
Det skal jeg nok.
Titlen er "Døden og skat".
- Jeg spiller selv en del skak. - Nej, ikke "skak".
"Skat." "Døden og skat."
Som det, Benjamin Franklin engang sagde?
Da men her er noget for sig. Hvad kommer bogen til at handle om?
Om menneskelige relationer.
Om dødens uundgåelighed og moderigtigt herretilbehør.
Gud, det er hende. Det er hende, der er fortælleren.
- Det kan ikke passe. - Jeg er stensikker.
- Interviewet der er ti år gammelt. - Er manchetknapper ikke bare yt?
Det er hende.
- Hun er englænder. - Det er hende. Jeg kender stemmen.
Pis.
- Hvad er der galt? - Hun står ikke på min liste.
Du burde have nævnt accenten. Og desuden...
... så slår hun folk ihjel.
I alle hendes bøger dør de. Hun slår dem ihjel.
Hvem slår hun ihjel?
Heltene.
Den handler om en pige. der mister flere familie medlemmer.
- Hvor bor hun? - Hun er ikke til at opspore.
Jeg har undervist i hende og skrevet breve til hende. Hun er eneboer.
Det er hendes seneste bog. Hun har ikke udgivet noget i ti år.
- Bor hun her i byen? - Det har hun gjort, men hun...
Banneker Press på Wallace Street. Er det forlaget?
Selv hvis du finder hende...
- Jeg har noget, jeg skal. - Hun skriver kun tragedier!
Hvor har du været?
Jeg var ude for at købe cigaretter, -
- og jeg fandt ud af, hvordan jeg slår Harold Crick ihjel.
Da jeg trådte ud af butikken, -
- så kom det til mig.
Hvordan?
Som alt andet, der er værd at skrive, kom det ganske uforklarligt.
Javel ja. Hvad skal der så ske?
Det er helt ufatteligt, at jeg ikke har tænkt på det noget før.
Det er enkelt, ironisk -
- og muligvis hjerteskærende.
- Står det der? - Ja.
- Skrevet på linjeret papir? - I bussen.
Så jeg gør den færdig i dag.
Det skal jeg nok sige til forlaget. Og så pakker jeg sammen.
Tak skal du have.
- Kan jeg hjælpe Dem? - Jeg skal tale med Karen Eiffel.
Hun er en af jeres forfattere. Det er meget vigtigt.
- Hun er ikke her. - Det ved jeg godt.
- Men jeg skal finde hende. -Vi er bare hendes forlag.
Men det må da være muligt at kontakte hende.
- Vi har en fanpost-adresse. - Jeg kan ikke vente på postvæsenet.
Hvor kender De hende fra?
- Jeg er hendes bror. - Bror?
- Hendes svoger. - Har hun en søster?
Nej, jeg er gift med hendes bror.
Bare ikke i den her delstat. I den ved siden af.
Jeg må bede Dem om at gå.
Nej, hør nu her...
Jeg er en af hendes figurer. Jeg er med i hendes nye bog.
Og hun vil slå mig ihjel. Altså kun i bogen.
Men jeg tror, det vil dræbe mig, så jeg må få hende til at lade være.
Hej, Harold. Lækker sweater.
Hej, Harold.
- Er du tilbage fra ferie? - Du ser godt ud.
Han ligner jo noget, der er løgn.
Jeg skal ikke derhen, hvor han var. Ellers tak.
Han ignorerer mig.
- Nu går han igen. - Det var hyggeligt.
Telefonen er død.
- Må jeg låne din mobil? - Der er ingen forbindelse.
Noget galt?
Du må gøre mig en tjeneste. Har du nogen småpenge?
Et øjeblik senere fløj Harold over torvet med kurs mod en mønttelefon.
Endelig fik han øje på den.
Men telefonen var optaget af en nærsynet mand i firserne. -
- der absolut skulle tale med sin datter i Denver uanset prisen.
Heldigvis kom Harold i tanke om telefonerne på metrostationen.
Den første telefon var død.
Den næste var grundigt fedtet ind i snot.
Harold ringede op fra den tredje.
Han sørgede for at give hver tast et gedigent tryk.
Telefonen ringede.
Telefonen ringede igen.
- Du må ikke tage den! - Du sagde, den aldrig...
Telefonen ringede for tredje gang.
- Karen Eiffel? - Ja.
Jeg hedder Harold Crick. Du er ved at skrive om mig.
- Hvabehar? - Jeg hedder Harold Crick.
- Er det en spøg? - Nej.
Jeg er ansat hos skattevæsenet.
Når jeg arkiverer, hører jeg et dybt og endeløst ocean.
Frøken Eiffel?
Luk ham ind.
- Penny. Jeg er Kays assistent. - Harold. Hendes hovedperson.
Åh gud...
Åh gud!
Frøken Eiffel?
Dit hår... Dine øjne...
Dine fingre...
Dine sko...
Hej.
Jeg er Harold Crick.
Det ved jeg.
Hvordan fandt du mig?
Vi reviderede dig for ti år siden. Dit nummer stod i sagsmappen.
Undskyld, men det her er virkelig mærkværdigt.
Det siger du ikke.
- Troede du ikke, du var sindssyg? - Jo. Men du havde hele tiden ret.
Og så sagde du: "Lidet anede han".
- ''Lidet anede han"? - Alvidende tredjepersonsfortæller.
Det betød, at det måtte komme fra en anden end mig selv.
Det sagde professor Hilbert.
Professor Hilbert? Professor Jules Hilbert?
Ja. Han er helt vild med dine bøger.
Jeg er vild med hans breve.
Så forstår du, hvorfor jeg måtte forhindre dig i at slå mig ihjel.
Du har tydeligvis ikke skrevet slutningen endnu.
Og nu da vi har mødt hinanden, og du kan se, jeg er virkelig, -
- så slår du mig ikke ihjel, vel?
Har du skrevet slutningen? Har du skrevet den?!
- Et udkast til den. - Men kun et udkast?
Mere eller mindre, Det er ikke skrevet rent. Måske er det nok.
Hvad mener du med "måske er det nok"?
Jeg prøver bare at skrive en bog.
Kay! Lad ham læse den.
Lad ham læse den.
- Fandt du hende? - Ja.
Jeg er muligvis allerede død. Det er bare ikke skrevet rent.
Er det bogen?
- Har du læst den? - Jeg kunne ikke få mig selv til det.
Du må læse den.
Du må fortælle mig, hvad jeg skal gøre.
Fortæl mig, om jeg kan undgå det.
Fortæl mig, om jeg har en chance.
Her er så din uniform.
Så er du ansat. Banetta viser dig rundt.
Og så af sted.
DØDEN OG SKAT en roman af Karen Eiffel.
Professor Hilbert?
Hej, Harold.
Du ser træt ud.
Jeg er bare rolig.
Det gør mig ondt.
Du må dø.
Den er et mesterværk.
Den er muligvis hovedværket i et allerede blændende forfatterskab.
Men den fungerer ikke, hvis ikke du dør til sidst.
Jeg har læst den igen og igen, og jeg ved, det er hårdt at høre.
Siger du, at jeg villigt skal gå min død i møde?
Ja.
Mener du det?
Ja.
Jeg troede, du ville finde en udvej.
Beklager.
Kan vi ikke bare se, om hun kan skrive den om?
Nej.
Det ville ikke gøre nogen forskel.
- Jo, det ville. - Nej.
Jeg kunne lave om på mig selv.
Jeg kunne sige mit job op. Jeg kunne rejse væk sammen med Ana.
Jeg kunne blive en anden.
- Hør nu her, Harold... - Jeg kan ikke dø nu.
Det er virkelig dårlig timing.
Ingen har lyst til at dø, men det skal vi alle sammen.
Harold, hør her.
Du skal jo dø en dag.
Af et hjerteslag i banken.
En pastil i den gale hals.
En sygdom, du blev smittet med på en ferie. Du skal dø.
Det er stensikkert.
Undgår du den her død, bliver du offer for en anden.
Og den bliver med garanti ikke nær så poetisk og meningsfyldt -
- som den, hun har skrevet.
Det gør mig ondt, men...
... sådan går det i alle tragedier.
Helten dør, men historien består til evig tid.
- Der er plads der. - Ja, men jeg vil sidde hér!
Kay?
Hvor mange mennesker tror du, jeg har slået ihjel?
Hvor mange?
- Det ved jeg ikke, - Otte,
Jeg har slået otte mennesker ihjel. Tæl selv efter.
- De er opdigtede. - Harold Crick er ikke opdigtet.
Han er ikke opdigtet.
Alle mine bøger ender med, at der er en, der dør.
Og det var søde og rare mennesker. Der var bogen om -
- lærerinden Helen.
Jeg slog hende ihjel, dagen inden sommerferien begyndte.
Er det ikke grusomt?
Og civilingeniøren Edward.
Ham ekspederede jeg med...
... et hjerteslag midt i myldretiden,
Jeg slog ham ihjel.
Jeg slog...
Jeg slog dem alle sammen ihjel.
Frøken Eiffel!
Harold?
Jeg har læst den færdig.
Jeg læste den ud i én køre i bussen.
Det er en dejlig bog. Jeg kunne især godt lide det med guitarerne.
Tak,
Jeg læste den, og jeg nød den. Den kan kun slutte på én måde.
Jeg har ikke nogen litterær baggrund, men det er helt åbenlyst.
Det er en dejlig bog, og jeg synes, du skal skrive den færdig.
Aftenen inden sin død ordnede Harold nogle helt almindelige ting.
Han afsluttede sine revisioner.
Han foretog opringninger. han havde udskudt.
Er der en øvre aldersgrænse hos jer?
Og han tog hen til frøken Pascal og fik farsbrød og chokoladebudding.
Og de så gamle film sammen.
Det var en hyggelig aften, der virkede ganske ordinær.
Det eneste, der gjorde aftenen særlig, -
- var morgenen, der skulle følge efter den.
- Der er noget, jeg må fortælle dig. - Er der det?
Ja.
- Er det en hemmelighed? - Det kan man godt sige.
Jeg er vild med dig.
Jeg er også vild med dig.
- Var det det? - Nej.
Jeg er nødt til at fortælle dig det, og du skal høre godt efter.
Værdien af den mad, du giver væk, kan trækkes fra som velgørenhed.
Det løber faktisk op i mere -
- end det, du skylder i skat. Og det er ikke imod skattelovgivningen.
Jeg vil jo netop overtræde Skattelovgivningen.
Jeg vil også gerne gøre verden bedre.
Og det gør jeg ved at sørge for, at du ikke kommer i fængsel.
Kom lidt tættere på, -
- og hvisk mig nogle flere skatteregler i øret.
Det er så dejligt.
Der var meget, der havde ændret sig for Harold.
Hans indstilling til sit arbejde. Hans evindelige tælleri.
Hans kærlighedsliv.
Men af alle de forandringer, Harold kom udfor, -
- var den mest betydningsfulde den, at han på denne dag -
- ikke var ved at komme for sent til bussen kl. 08.17.
Hvad Harold ikke var klar over om onsdagen for fire uger siden var, -
- at det klokkeslæt, han fik oplyst, -
- rent faktisk var tre minutter foran den korrekte tid.
Altså tre minutter foran den tid, -
- hans ur og hans liv indtil da havde været indstillet efter.
Ikke nogen graverende fejl.
Men havde Harold ikke stillet sit ur forkert, -
- ville han kun med nød og næppe have nået bussen 08.17 -
- og ikke have været ved stoppestedet kl. 08.14 i dag.
Harold?
En ellers ligegyldig detalje, indtil det utænkelige skete.
Åh gud! Jeg må bede alle blive siddende.
Harold Crick var død.
Jeg så ham slet ikke...
Han ville hjælpe drengen. Ring til buscentralen.
Det hele er min skyld.
- Er han okay? - Jeg tror, han trækker vejret.
Kom ind.
Undskyld...
Er De professor Hilbert?
Ja.
Jeg er Karen Eiffel.
Vi har vistnok en fælles bekendt.
Værsgo at sidde ned.
Jeg kommer bare for at...
Værsgo.
- Er det hele bogen? - Ja.
Har De læst den?
Er det i orden?
Ja.
Jeg tror, De vil være interesseret i -
- den nye slutning.
Goddag.
Det var meget modigt af Dem.
At træde ud foran bussen. Det var modigt.
Dumt, men meget modigt.
Nå ja...
- Klarede drengen det? - Han slap med knubs.
Det var godt.
Klarede jeg den?
De er ikke død.
Til gengæld har De kraniebrud, tre brækkede knogler i benet, -
- fire brækkede ribben, brud på venstre arm -
- samt en overskåren pulsåre, hvilket burde have været dødbringende.
Men på utrolig vis lukkede en metalsplint fra Deres ur pulsåren, -
- hvilket mindskede blodtabet, så De overlevede. Ret blæret.
Efter genoptræning og nogle måneders hvile bør De være frisk igen.
Desværre kunne vi ikke fjerne metalsplinten -
- uden at ødelægge pulsåren.
Så De skal gå med en stump ur i armen resten af livet.
De er meget heldig at være i live.
Hr. Crick har besøg.
Åh, Harold...
Det skal nok gå. Jeg har det fint.
Du har det ikke fint. Tag og se på dig selv.
- Du er slemt tilredt. - Jeg har det fint.
- Hvad skete der? - Jeg trådte ud foran en bus.
Hvorfor?
Jeg måtte få drengen i sikkerhed.
Jeg måtte forhindre, at en dreng blev kørt ned.
Trådte du ud foran en bus for at redde en lille dreng?
Jeg havde ikke noget valg. Jeg var nødt til at gøre det.
Den er hæderlig.
- Ikke strålende? - Nej.
Den er ikke dårlig.
Det er ikke det største litterære værk i årevis, men den er hæderlig.
"Hæderlig" er fint.
- Den duer ikke med resten af bogen. - Ikke endnu. Resten skal skrives om.
Min assistent ville bede forlaget om mere tid.
- Hvorfor? - For at være sød, vil jeg tro.
Nej, hvorfor har De skrevet bogen om?
Det er der mange grunde til. Jeg kunne ikke få mig selv til det.
Fordi han er virkelig?
Fordi bogen handler om en mand, der ikke ved, han skal dø.
Men hvis manden ved, han skal dø, -
- og han villigt dør, selvom han kunne forhindre det...
Er han så ikke et menneske, der har fortjent at leve?
Da Harold tog en bid af sukkerkagen, -
- følte han endelig, at det hele nok skulle gå.
Det kan ske, at vi bukker under for frygt og fortvivlelse. -
- for den evindelige rutine, -
- for modløshed og tragedie.
Så kan vi prise os lykkelige for sukkerkager.
Og hvis der ikke er nogen kager at få, -
- kan vi stadig finde omsorg i en velkendt hånd mod vores hud.
I en venlig gestus.
VOKSENPROGRAM SPACE CAMP
I en vel ment opfordring.
RYGESTOP
I en kærlig favn.
Eller hos en trøstende ven.
For slet ikke at tale om hospitalsbårer.
Og næseklemmer.
Og uspiste basser.
Og hemmeligheder fortalt med mild røst.
Og Fender Stratocastere.
Og måske en roman i ny og næ.
Og vi må huske på, at alle disse Nuancer, skævheder og finesser, -
- som vi ser som detaljer, -
- har et langt større og mere ædelt formål.
De er her for at redde vores liv.
Det kan lyde som en besynderlig teori, -
- men jeg ved, den holder stik.
Og sådan gik det til, at et armbåndsur reddede Harold Crick.
Oversat af: DFG Tilpasset af: IceDuck